Johan och Marianne har levt lyckliga i tio år med sina båda döttrar.
Konflikter har lösts i samförstånd.
Riskabla sanningar och utbrott har undertryckts.
En kväll kommer Johan till sommarhuset där Marianne är med flickorna.
Han meddelar hustrun i bryska ordalag att han förälskat sig i Paula.
Nästa morgon ska han resa till Paris med henne.
Han har för avseende att vara borta i minst åtta månader.
Han vill bryta med allt det gamla och talar med en brutal uppriktighet.
Marianne drabbas oväntat och ohyggligt smärtsamt.
Efter en natt av häftiga känsloutbrott packar de hans väska.
När han ska gå bönfaller hon honom, nästan förödmjukande, att stanna.
Men han reser likafullt.
När han lämnat henne ringer hon en gemensam vän för att be honom medla.
Av honom får hon veta att ganska många i umgängeskretsen-
-har känt till Johans förhållande med Paula under avsevärd tid.
Detta blir ännu en svår chock för Marianne.
Dörrklocka
Hej. Varsågod och stig in.
-Vad söt du är. Vilken fin blus! -Tycker du? Jag köpte den härom veckan.
-Den är kanske lite flickaktig. -Den klär dig utmärkt.
Ska du inte klä av dig? Det blir nervöst att stå här.
Jag är också nervös. Jag har inte kunnat göra nåt vettigt på hela dagen.
-Det har ju gått ett halvår. -Hur kommer det sig...?
Paula är i London en vecka.
-Vill du ha nåt att dricka? -Gärna en ren whisky utan is, tack.
-Det är lugnande för magen. -Så du dricker whisky nu för tiden.
-Skål. -Hej.
Flickorna sover över hos moster Berit till ömsesidig förtjusning.
I kväll ska de på teater och i morgon åker de ut på landet.
Ja, det kunde vara jobbigt att träffa barnen. Hur mår de?
Vi ska skriva upp födelsedagarna i din almanacka, så du inte glömmer dem.
Jag köpte presenter från dig, men det genomskådade de.
Du kan väl bjuda dem på middag eller ta med dem på bio.
Du hör ju aldrig av dig till dem. De talar sällan om dig.
-Det är väl begripligt. -Att Paula inte kan låta dig komma hit!
-Ska du bara moralisera, så går jag. -Hon är ju så vansinnigt svartsjuk.
-Är du så feg att du inte säger ifrån? -Ja!
-Förlåt mig. -Det gör ingenting.
Jag vet att du tycker att situationen är orimlig, men skäll inte på mig.
-Vill du ha mer whisky? -Ja, tack.
-Hur har du det annars, Johan? -Ja, det är väl som vanligt.
-Hur har du det själv? -Jag klagar inte, det kunde vara värre.
Det var kanske en dum idé att träffas - vi gör bara varandra illa.
Då tycker jag att vi äter. Vi är nog hungriga - därför är vi stingsliga.
Det tycker jag var ett väldigt bra förslag.
Kom.
Du ser inte klok ut i den frisyren. Och du har lagt på dig några kilo.
Jag måste bekänna att jag blir kåt av att vara så nära. Vad gör vi åt det?
Vi kan väl äta först, så får vi se sen.
-Varsågod och sitt. -Du har köpt nytt porslin.
Det är arvegods. Faster Elsa dog för ett halvår sen.
Jag fick ärva en massa husgeråd - hon trodde att jag var så huslig.
Det mesta är oanvändbart, men porslinet är vackert.
Det blir bara en gryta och lite ost och rödvin sen.
Jag har inte hunnit ordna nåt annat, men du brukar gilla min mat.
Det doftar fantastiskt gott. Hörde du att Martin ska gifta om sig?
Jag träffade dem i stan. De var generade över att de inte hört av sig.
-Jag tyckte synd om dem. -Hans nya är en generalfjolla.
-Fast hon ska vara rik. -Hennes fars företag gick ju i konkurs.
Då har Martin hoppat i galen tunna.
-Är inte han en av dina bästa vänner? -Nej. Hur så?
Du låter så belåten.
En vis man sa "det finns nåt i våra vänners olycka som inte misshagar oss."
-Vilket gott vin! -Det är ett härtappat vin för 6:75.
Jag har det ganska oppåt nuförtiden.
Jag har fått ett anbud om en treårig gästprofessur vid Cleveland University.
Det är både ekonomiskt och karriärmässigt fördelaktigt.
Och jag emigrerar hjärtans gärna - här finns inget som håller mig kvar.
Jag är så trött på den akademiska ankdammen och vill heller inte skinnas.
-Jag flyttar i vår om allt går i lås. -Gratulerar.
Nu inställer sig den outtalade frågan: Ska du ha Paula med dig?
Svaret är nej.
Kalla det gärna en flykt. Ja, jag sticker. Det kan vara lagom.
Paula har lärt mig en hel del nyttigt om mig själv-
-men nu får det vara nog. Ärligt talat är jag ganska trött på henne.
Du tycker kanske jag är illojal som pratar skit om Paula-
-men hon har förverkat min lojalitet.
Jag är dödstrött på hennes känsloutbrott-
-skrik, tårar, scener, försoningar och kärleksbetygelser.
Jag ska tala om en sak.
Det bästa var att hon lärde mig skrika och bråka - jag fick slå henne.
Om jag berättade, skulle du inte tro mig.
Ibland har det känts som en grotesk teater där jag agerade och såg på.
Vi kunde bråka i flera dygn tills vi säckade ihop av utmattning.
Vad gott! Jag pratar bara om mig själv, men jag blir på så satans gott humör.
Då kanske vi ska tala om skilsmässan.
Om du är borta i flera år, så bör vi väl göra slag i saken.
-Det får bli som du vill. -Då tar vi ut skilsmässa.
Jag vill kanske gifta om mig när du är i Amerika.
-Har du nånting på gång? -Kanske det.
Hur vore det om du berättade lite om dig själv?
-Vill du ha lite mera? -Nej, jag är både mätt och berusad.
Hur har du det, Marianne? Att döma av ditt vackra yttre, så har du det bra.
-Jag undrar om du har en älskare. -Nu ska jag hämta kaffet.
-Du har möblerat om, ser jag. -Jag har flyttat in i ditt arbetsrum.
-Var är mina saker? -De står i ett magasin som jag betalar.
Jag tyckte att jag borde ha ett arbetsrum så jag köpte nya möbler-
-och hängde upp mina egna tavlor som du inte tyckte särskilt mycket om.
Var det taktlöst? Skulle jag ha väntat till efter skilsmässan?
Och nu har jag ställt om telefonen så att den står i mitt namn.
-Vad du verkar sur. -Nej, det var väl bra gjort.
Jag var trött på att sitta och arbeta vid sekretären i sängkammaren.
Det var obekvämt. Det viktigaste var ju att du kunde arbeta i fred för barnen.
Kom ska du få se.
Jag har tagit bort dubbelsängen. Det var ensamt att ligga i ena hörnet.
-Så nu är det lite kyskare. -Var härbärgerar du din älskare, då?
-Vi träffas hos honom. -För flickornas skull?
Vad dum du är! Flickorna tjatar om att jag ska gifta om mig.
-Vill du ha nåt att dricka? -Nej tack.
-Det här är en människovärdig bostad. -Du bor utanför stan.
Vi bor i en betongkupa på tre rum, tionde våningen och utsikt över betong.
I porten raglar berusade 13-åringar runt och slår ner pensionärer.
Huset spricker i alla fogar, och det drar så gardinerna fladdrar.
I två veckor hämtade jag vatten från en vattenpost - toaletterna strejkade.
Man undviker tunnelbanan på kvällen.
Och mitt i alltihop finns nåt som en bindgalen arkitekt döpt till "piazzan".
Men det är intressant för det motsvarar mina föreställningar om Helvetet.
-Tror du på Helvetet? -Men Paula, hon trivs där.
Det stämmer med hennes bild av världen, och det känns tryggt.
Fast jag kan bo var som helst, jag ser varje boplats som tillfällig.
Man måste ha sin trygghet inom sig. Det hade jag inte när jag bodde här.
Då var allt omkring oss så viktigt.
-Vi ritualiserade tryggheten. -Jag förstår inte vad du menar.
All trygghet var förankrad i ting utanför oss själva.
Våra ägodelar, vår villa, vårt sommarhus-
-vännerna, inkomsten, maten, föräldrarna, helgdagarna...
Jag ska berätta hur min trygghet ser ut. Jag tänker så här:
Ensamheten är absolut - det är en illusion att inbilla sig nåt annat.
Vänta dig inget annat än djävulskap. Allt trevligt är bara överraskningar.
Tro aldrig att ensamheten kan upphävas - den är absolut.
Man kan dikta en gemenskap, men det är bara dikter om religion och kärlek.
Ensamheten är likafullt total.
Det försåtliga är bara att man ibland drabbas av en illusion av gemenskap.
Men var medveten om att det är en illusion.
Då blir det lättare sedan att återgå till ordningen.
Man måste leva med insikten om den totala ensamheten.
Då slutar man att klaga och jämra sig.
Då är man ganska trygg.
Man lär sig acceptera meningslösheten med nån sorts tillfredsställelse.
Men man ska inte slå sig till ro, utan sträva med sitt så gott man kan.
Anledningen till det är att man mår bättre av att kämpa än att ge upp.
Jag önskar att jag vore lika säker som du.
Alltihop är ju ändå bara ord.
Man formulerar sig för att besvärja den stora tomheten.
Visst är det konstigt... Har du tänkt på att tomheten gör ont?
Man kan tänka sig att den skulle ge svindel eller andligt illamående-
-men min tomhet gör ont på ett fysiskt sätt.
Den svider som ett brännsår.
Det är som när man var liten och hade gråtit och hela insidan värkte.
Ibland förvånas jag över Paulas oerhörda politiska förtröstan.
Den är sann och innerlig. Hon är oavbrutet verksam inom sin grupp.
Hennes övertygelse ger henne svar på frågorna och fyller tomheten.
Jag önskar att jag kunde leva som hon.
Jag menar det verkligen utan nån som helst ironi.
Varför ler du så ironiskt? Tycker du att jag pratar strunt?
Det tycker jag med, men det kvittar.
Jag förstår inte vad du menar. För mig låter det lite teoretiskt.
Det är kanske för att jag aldrig talar om så stora saker.
Jag rör mig på ett annat plan.
Ett finare plan, förstås.
Ett speciellt plan reserverat för kvinnor med privilegierat känsloliv-
-och en lyckligare, mer jordisk anpassning till livsmysterierna.
Paula blir också livsprästinna när hon läst nån ny bok av nån förkunnerska-
-av det nya kvinnoevangeliet.
Ja...
Nånstans låter det som om du vore väldigt besviken.
Det är bara som du tror.
Du ska veta att jag tänker på dig hela tiden.
Jag undrar om du har det bra, eller om du är rädd och ensam.
Varje dag undrar jag vad jag gjorde för fel, så att det blev så här.
Jag vet att det är barnsligt, men jag tänker så i alla fall.
-Vad gjorde jag för fel? -Varför frågar du inte en psykiater?
Jag går hos en psykiatriskt utbildad läkare ett par gånger i veckan.
-Ibland träffas vi utanför praktiken. -Är han din älskare?
Vi låg med varandra ett par gånger, men det var misslyckat så vi slutade.
Vi ägnar oss åt mitt intressanta själsliv i stället.
-Vad har ni kommit fram till, då? -Ingenting.
Jag försöker lära mig prata.
Jag kastade ut dina möbler och flyttade in i ditt arbetsrum.
Jag hade så dåligt samvete, samtidigt som jag kände mig djärv.
Men det var ju alltid ett resultat i alla fall.
-Är du så trött? -Förlåt, det är nog vinet.
Jag har sovit dåligt och så är det väl spänningen.
-Du får gärna gå hem om du vill det. -Var inte dum.
Du kan sova på soffan en timme.
Det var ett himla tjat om en gäspning! Jag vill höra om resorna i ditt inre.
-Det är mycket intressant. -Det är inte så mycket att berätta.
Nåt konstigt har jag kommit på, men det har jag inte berättat för doktorn än.
Han har sagt åt mig att skriva ner allt som kommer för mig.
Funderingar, minnen och drömmar... Men det är svårt om man inte är van.
Det blir så stelbent - man hittar inte rätt ord och så låter det så fånigt.
Kan du inte läsa upp det du skrev i går? Jag hör gärna på.
-Vill du verkligen det? Är det säkert? -Ja.
Då ska jag hämta boken. Jag skrev i flera timmar, förstår du.
Jag somnade inte förrän klockan tre.
Det var väl typiskt nu när jag äntligen skulle få träffa dig.
Du är fantastisk söt. Du är verkligen hemskt söt, Marianne.
Nej, inga komplimanger. Nu ska vi intressera oss för mitt själsliv.
Gå och sätt dig nu.
Johan... Ska du gå och sätta dig, kanske?
Snälla Johan, gå och sätt dig, så läser jag för dig i stället.
Det ena goda behöver inte förskjuta det andra.
Jag tänker på dig hela tiden - hur det skulle bli om vi låg med varandra.
Längtat efter dig och hetsat upp mig... Men hur blir det när du går din väg?
Då står jag där och längtar efter dig, och jag vill inte ha det så.
Jag är kär i dig, förstår du inte det?
Ibland hatar jag dig för det du gjort.
Ibland tänker jag inte på dig på flera timmar - det är så skönt.
Jag har det bra - jag har vänner, jag har älskare, jag har mina barn...
Jag har ett arbete som jag sköter om och tycker om.
Men jag är så bunden vid dig. Jag vet inte vad det beror på.
Jag är kanske en pervers självplågare, eller helt enkelt den trogna typen-
-som fäster mig en gång i livet. Jag vet inte.
Det är så svårt, Johan.
Jag vill inte leva med nån annan än dig.
Andra män tråkar ut mig.
Jag säger inte det här för att ge dig dåligt samvete-
-eller för att utsätta dig för känslomässig utpressning.
Jag vill bara tala om för dig hur det är.
Därför blir det outhärdligt om vi börjar kyssas och ligger med varandra.
Jag kan inte förklara på annat sätt.
Sen går du din väg och då står jag och längtar efter dig igen.
När jag har haft dig på avstånd har det till och med varit lite trevligt.
Så vi ska inte ta på varandra.
Då blir det alldeles omöjligt och sen går du din väg igen.
-Jag är ju fortfarande kär i dig. -Säg inte så. Det är ju inte sant.
Tror du inte att jag har längtat efter dig varje dag den här tiden?
Vi hade det ju bra tillsammans. Vi var alltid vänner och hade det fint.
Om vi tycker om att ligga med varandra, så ska vi väl göra det om vi längtar.
Varför ska man ha en massa förbehåll och tänka på hur det känns dagen efter?
-Är inte det hemskt dumt? -Johan, jag vill inte.
Jag vill absolut inte gå här och tråna, gråta och längta efter dig.
Du måste förstå att det är så. Inget är dummare än det här.
Om du envisas, kan du gå hem. Jag vill inte ligga med dig.
Jag försöker ju förstå, fast jag förstår inte.
Du, nu sitter jag ju här.
Jag sitter här, och så ägnar vi oss åt högläsning i stället.
Jag går hem i anständig tid, ringer Paula och säger att jag var på teatern.
Kan du ge mig lite mer kaffe och konjak?
Nu känns det så fånigt alltihop...
Jag vill bara gå och gömma mig och gråta.
Om du vill, så går jag nu. Vi kan äta middag i morgon.
Ja, det är kanske bättre. Förresten, du ska stanna.
I morgon går det inte heller.
-Hej. -Hej.
-Jag tycker hemskt mycket om dig. -Jag bär mig åt som en barnunge.
Det är ju bra. Situationen är under kontroll.
Vi klarade krisen.
Jag skriver så slarvigt. Jag kan inte läsa min egen handstil.
I början är det inte så viktigt.
"I går greps jag av en nästan övermodig munterhet."
"För första gången på ett år kände jag lust att leva."
"Hela nyfikenheten på vad dagen kunde bära med sig."
Och så vidare, och så vidare... Jo, här!
"Plötsligt vände jag mig om och tittade på mitt gamla skolfoto."
"Jag var tio år."
"Jag tyckte att jag hade kommit på nåt som legat förberett, men ogripbart."
"Med förvåning måste jag konstatera"...
..."att jag inte vet vem jag är."
"Inte det allra minsta."
"Jag har alltid gjort det människor sagt åt mig."
"Så långt jag kan minnas har jag varit lydig, välanpassad och beskedlig."
"Jag hade några häftiga utbrott av självhävdelse som liten flicka."
"Men jag minns också att mamma straffade avsteg från konventionen"-
-"med exemplarisk stränghet."
"Min och mina systrars uppfostran gick ut på att vi skulle vara behagliga."
"Jag var ganska ful och kantig."
"Och jag informerades ständigt om detta faktum."
"Så småningom upptäckte jag att om jag hemlighöll mina tankar"-
-"och blev inställsam och förutseende"-
-"så gav ett sådant uppförande utdelning."
"Den verkligt stora förfalskningen inträffade likväl i puberteten."
"Alla mina tankar, känslor och handlingar kretsade kring erotik."
"Men jag förrådde inte detta till nån av mina föräldrar eller nån annan."
"Sen utvecklades lögner, hemlighållande och bortvändhet av bara farten."
"Far ville att jag skulle bli jurist som han."
"Jag antydde nån gång att jag ville bli skådespelerska"-
-"eller ägna mig åt teater på ett eller annat sätt."
"Jag minns att jag blev utskrattad. Sen har min förställning tilltagit"-
-"i mitt förhållande till andra människor - till männen."
"Samma konstanta förställning och förtvivlade försök att vara till lags."
"Jag har aldrig tänkt: Vad är det jag vill?"
"Jag har tänkt: Vad vill han att jag ska vilja?"
"Det är ju ingen osjälviskhet, som jag har trott, utan ren feghet."
"Och vad värre är - en fullständig okunnighet om vem jag själv är."
"Jag har aldrig levt ett dramatiskt liv - jag saknar begåvning för sådant."
"Men för första gången känner jag nu en häftig spänning inför tanken"-
-"att ta reda på vad jag egentligen vill med mig själv."
"I den ombonade värld där Johan och jag har levt så omedvetet och självklart"-
-"finns en grymhet och brutalitet"-
-"som skrämmer mig mer och mer när jag tänker tillbaka på den."
"För att köpa en yttre trygghet kräver den ett högt pris."
"Accepterandet av en fortsatt personlighetsförstörelse."
"Det är lätt att tidigt deformera ett barns späda självhävdelseförsök."
"För mig skedde det med injektioner av ett gift som verkar hundraprocentigt."
"Det dåliga samvetet. Först gentemot mamma"-
-"sen mot omvärlden och sist, men inte minst, mot Jesus och Gud."
"Plötsligt kan jag ana vilken människa jag hade varit"-
-"om jag inte hade låtit mig hjärntvättas."
"Och jag undrar nu om jag är räddningslöst förlorad."
"Om alla möjligheter till glädje för mig och andra"-
-"som ursprungligen fanns i mig, är döda."
"Eller om de bara sover och kan väckas till liv."
"Jag undrar vad för sorts kvinna jag hade blivit"-
-"om jag hade fått bruka mina resurser som de var avsedda."
"Hade Johan och jag gift oss med varandra i så fall?"
"Jo, det hade vi säkert. För om jag tänker efter helt ärligt"-
-"så var vi verkligen förälskade i varandra på ett innerligt sätt."
"Vårt fel var att vi inte bröt oss ur familjegemenskapen"-
-"och flydde långt bort och skapade nåt hållbart på egna förutsättningar."
Telefonen ringer
Hallå? Är det du? Du skulle ju inte ringa i kväll.
Är du svartsjuk? Det har du ingen anledning att vara - jag lovar.
Låter jag konstig? Jag vill inte väcka Johan.
Nej, han sitter i vardagsrummet och sover som ett snällt barn.
Min konversation tröttar ut honom så till den grad.
Jag tycker inte att du ska komma hit, vi ses ju i morgon kväll, David.
Vi kan väl äta middag och gå på bio.
Det blir väl bra? Ring mig i morgon bitti som vanligt.
Det är väl klart att jag låter konstig.
Jag kan inte kuttra i telefon. Johan har kanske vaknat.
Nu ska jag väcka min kavaljer och skicka hem honom.
Du kan ringa igen om en timme. Det blir bra.
Hej då. Nej, han har inte ens försökt kyssa mig.
Allt har varit ganska opassionerat, jag lovar. Hej.
Fan också att jag skulle somna. Det du läste var verkligt intressant.
Kan du förlåta mig? Kan du läsa mera? Jag förstår att du är väldigt sårad.
-Kan du inte läsa lite mer i alla fall? -Jag tycker du ska gå hem och sova.
-Jag är inte alls sårad. Jag lovar. -Det är kanske lika bra att jag går.
Du kan väl höra av dig nån gång - för barnens skull.
-Jovisst, det är klart. -Du är alltid välkommen, det vet du.
Om inte Paula vore så svartsjuk. Hon har sina skäl - det är synd om henne.
-När får du besked om resan? -Om nån månad.
-Jag kan väl få höra hur det blir? -Jag ringer - annars skriver jag.
Hur ska vi göra med skilsmässan? Vi måste bestämma oss.
-Tänker du gifta om dig, då? -Det kan jag inte veta nu.
-Jag vill vänta. Tycker inte du det? -Jag vet inte vad jag tycker.
-Du sover väl hos mig i natt?! -Jag sover hos dig i natt.
-Hur känns det? -Jag är lite rädd.
Då får vi väl ta mod till oss.
Vi måste ju inte ligga med varandra.
Vi kan bara hålla varandra i handen och sova.
Det är så skönt att vara hos dig.
Din älsklingspyjamas finns där inne.
-Vad söt du är. -Nej, jag är för tjock.
Ingen kan tro att du har två barn.
Titta inte på mig, jag blir så blyg.
Hej.
Telefonen ringer
Låt den ringa, det är inget viktigt.
Det är kanske älskaren. Vad kan han vilja så här dags?
-Vet han att jag är här? -Det är klart att han vet.
Fan vad han var envis!
Det är lika bra att jag svarar.
Hej. Jag kan inte tala nu.
Jo, Johan är kvar.
Vi har gått och lagt oss, om du absolut vill veta.
Det förstår jag. Vad vill du att jag ska säga?
Jag är ledsen, det är alldeles sant. Det vet jag inte.
Det är hemskt snällt om du inte ringer mer...över huvud taget!
Försök nu reagera som en vuxen. Jag vet att det är tråkigt-
-men nu vill jag inte tala med dig. Hej då, och var rädd om dig, David.
-Det var älskaren, förstår jag. -Numera "före detta älskaren".
-Du behövde inte säga att jag var här. -Skulle jag inviterat honom?
Är du kär i honom?
Ibland frågar du så in i helvete dumt att jag bara vill slå ihjäl dig.
-Jag berättar gärna hur jag har det. -Är du arg nu?
Nej, men gråtfärdig. Felet med mig är att jag inte kan bli arg.
Jag önskar att jag en gång i livet får bli så arg som jag borde vara.
Det skulle nog förändra hela mitt liv. Men det hör ju inte till saken.
Du talade om ensamhet i eftermiddags.
Det där du sa om att man ska vara ensam och stark.
Jag tror inte på ditt ensamhetsevangelium.
Jag tror bara att det är ett tecken på svaghet.
Vad är det, Marianne?
-Det är så förödmjukande. -Vilket då?
Jag tänker på dig och jag tänker på mig och jag tänker på framtiden.
Jag förstår inte hur du ska klara dig utan mig.
Ibland tänker jag att jag måste ta hand om Johan.
Han lever på mitt ansvar.
Det är min uppgift att se till att Johan har det bra.
Bara då får mitt liv en vettig mening.
Jag tror inte att man kan leva ensam och stark.
Man måste ha nån att hålla i hand.
Johan, jag tror att vi ska arbeta på att reparera vårt äktenskap!
Jag tror att vårt förhållande är vår stora och unika möjlighet här i livet.
Jag tror att vi försitter tiden. Inte ska du resa bort ifrån mig i flera år.
Du kommer att bli så osäker och rädd om inte jag tar hand om dig.
Förlåt att jag gråter. Det är inte meningen.
Vad är det? Kan du inte sova?
Jag ska gå hem. Jag får bara ångest av att ligga här. Förlåt mig.
-Det är ju Paulas handstil. -Det är ett brev från Paula till mig.
Jag fick det innan hon reste till London. Du ska läsa det här och nu.
"Kära Marianne! Du blir nog förvånad, men jag har inga onda avsikter."
"Jag tog uppdraget i London för att bryta den onda cirkeln av svartsjuka."
"Johan kommer att söka upp dig när jag reser, men det är mitt eget fel"-
-"eftersom jag hindrat honom att träffa dig och barnen."
"Om ändå gjort kunde göras ogjort." Typiskt Paula, lika smart som vanligt!
Hon vill att vi blir vänner. Hon står inte ut med fiendskap.
Det är ju gripande - det mest gripande är att du tror henne.
"Johan är den mjukaste, snällaste och mest ömsinta människa jag mött."
"Han saknar alldeles självförtroende, fast han vill verka duktig och modig."
Man kan säga vad som helst till vem som helst - på nåt sätt stämmer det alltid.
Porten slår igen
En bil startar
Ni har sett fjärde delen av sex scener ur ett äktenskap. Den heter Tåredalen.
Ni får se den vackra bilden från Fårö medan jag berättar vem som gjort vad.
Liv Ullmann och Erland Josephson har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat och Lasse Karlsson var hans assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg.
Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson och Arne Carlsson var hans assistent.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
L-O Carlberg var produktionsledare och laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Och det hela är producerat av Cinematograph på Fårö.
Och året är 1973.